No sé què tenen les sortides i les postes de sol que ens atrauen tant. Són com la joventut còsmica. Ardents, belles i fugisseres. I la resta del cel ja pot quedar blau uniforme, o tacat de petits núvols grisos al nostre darrere, que no girarem el cap. Instant de culte, si ho pensem bé. Allà fixa, entre les variacions de l’heli i l’hidrogen, deixarem la nostra mirada. Hipnotitzats per la bellesa del gran Apol·lo.
dilluns, 27 de juliol del 2020
dissabte, 25 de juliol del 2020
mrs. america
En dues parts.
PRIMERA
Un 17 de juliol del 2014 va caure a les meves mans La mística de la feminidad de l’autora Betty Friedan. Me’l va regalar el Manel pel meu aniversari després que jo se’l suggerís quan vaig trobar que en parlaven d’ell a un bloc que seguia de la periodista madrilenya Diana Aller. A aquell bloc fa anys que li he perdut de pista, però el llibre encara el conservo enquadernat en tapa dura i penso que és un fons de biblioteca per anar revisionant de tant en tant. La Betty Friedan va ser doctora en psicologia i líder dels moviments feministes als Estats units als anys 60 i 70. L’escriptora nord-americana va dedicar cinc anys de la seva vida a entrevistar centenars de dones, també metges psiquiatres, sociòlegs i economistes, per exposar el mal que patien milions de mestresses de casa al seu país i que ella mateixa va patir: el malestar sense nom derivat de la mística de la feminitat pròpia dels anys 50. Friedan va llicenciar-se Cum Laude, especialitzada en psicologia gestàltica i freudiana, i va renunciar a una segona beca que se li va oferir a la Universitat de Berkeley per casar-se, formar una família i dedicar-se a les tasques de la llar. Un cop criats els tres fills que va tenir i havent escrit articles sobre lactància i maternitat a diverses revistes femenines va començar a qüestionar-se què era allò que portava a aquell malestar que patien moltes mestresses de casa. Més enllà d’abordar el tema del rol de la dona com a esposa de, mare de, mestressa de casa, i l’infinit tedi domèstic que va portar a algunes dones a patir profundes depressions que les conduirien a alcoholitzar-se o fins i tot al suïcidi, el més interessant del llibre per a mi és com tracta el feminisme des d’un punt de vista de política econòmica. En el moment en què ella fa el tercer pròleg de La mística de la feminitat (al 1997), les dones representaven el 50% de la força laboral als Estats Units. Tenint en compte que els seus sous suposaven el 72% del que cobraven els homes, moltes empreses del sector terciari van optar per acomiadar homes i contractar dones per tal d’ampliar els seus beneficis. Això, sumat a la incorporació tecnològica i mecanització del treball a les fàbriques, va portar a la precarietat laboral dels noranta i a la contractació de treballadors temporals o externs.
![]() |
Betty Friedan |
És interessant també com aborda l’evolució en el mercat laboral des de la incorporació de la dona als llocs de feina. Parla de l’eventualitat d’aquests llocs i del fet que en un matrimoni l’economia ja no depenia només de l’ingrés dels marits, sinó també del de les seves dones. Sense aquell sou seria impossible arribar a pagar el rebut de la hipoteca, la cistella de la compra o l’assegurança del cotxe, posem per cas. És important, tal i com ho veu la Betty Friedan, incloure l’home en la demanda de drets laborals per avançar en la millora de la conciliació de la vida professional i personal. En aquell moment, al llindar del 2000, exposa ja la necessitat de reduir la jornada laboral a les 30 hores setmanals, cosa que permetria les parelles amb fills petits o en edat escolar compaginar la feina mentre els nens són a l’escola. També possibilitaria –diu- que moltes dones i homes joves compatibilitzin estudis i treball. Incideix molt en el tema de la formació. I més: que les persones de més de 60 anys puguin seguir desenvolupant-se en una feina i aportar la seva experiència, en comptes de ser apartats del mercat en actiu i que el seu valor es perdi. Obviament no deixa de banda el tema de les agressions sexuals i el maltractament a les dones, que apunta en increment, també en part perquè des de llavors les dones s’atreveixen més a denunciar abusos que abans acceptaven passivament en la privacitat de les seves cases. Pel que fa a les agressions sexuals en l’àmbit laboral informa d’un cas bastant escandalós que va haver a la Mitsubishi d’Illinois, on un grup de dones va denunciar uns treballadors de l’empresa per tocaments a pits i culs, també per insults i vexacions, a banda de negar-se a formar-les per a unes feines que se’ls havia assignat i que tradicionalment havien fet els homes. Conec el cas d’una coneguda meva que va patir juntament amb dues companyes més del seu despatx a Barcelona una agressió similar per part del seu cap. Van denunciar-lo en grup. Per això és important que es facin lleis contra aquest tipus d’agressions, tot i que després venen casos com els de la manada i la sentència no s’ajusta al que diu la llei, perquè les interpretacions que fan els jutges són demencials. La historiadora de clàssiques Mary Beard diria que això encara ho arrosseguem de les estructures de poder i del masclisme heretat dels romans, fa més de dos mil anys. Us recomano els seu SPQR, Historia de la antigua Roma i els seus documentals de la BBC.
M’agrada dir de la Betty Friedan que és una feminista d’ampli espectre perquè en el seu plantejament de millora sempre inclou els homes, és més, en el seu llibre exposa també la mística de la masculinitat, i com d’angoixant era el fet que molts homes es veiessin abocats a assumir el paper de cap de família i d’haver-se de responsabilitzar en exclusiva de tot el pes econòmic familiar. Hi ha algun episodi en què s’endinsa en els traumes patits pels soldats enviats a la guerra de Corea i en el paper antibel.licista d’aquest moviment.
Per a ella el fonamental en aquells finals dels noranta era avançar junts com a societat cap a una major flexibilització en l’entorn laboral –horari flexible, permisos de paternitat i maternitat, augment del salari mínim, subvenció d’aliments per als més desfavorits, beques per a estudis o protecció del medi ambient. Hem de tenir en compte que l’autora sempre parla en base al seu país, els Estats Units, on el sistema de benestar social està més desprotegit que a Europa. Tot i així, es poden establir molts paral.lelismes i ens porta a pensar en quin tipus de societat vivim. Per a mi és un llibre on es fa un replantejament de la societat capitalista però sense sortir-ne d’ella.
SEGONA PART
Vaig triar Mrs. America a l’atzar, buscant pel.lícules a l’HBO. No n’havia sentit a parlar, però en veure l’argument i la seva protagonista, la Cate Blanchet, vaig prémer el play i vaig començar a veure el primer episodi sense més dilació. La sèrie té com a transfons històric la ratificació de l’esmena per a la igualtat de drets promoguda pel moviment feminista dels anys 70 als Estats Units. La peculiaritat de la narració és que ho fa des del punt de vista d’una dona conservadora i ultra-religiosa que vol carregar-se aquesta esmena. Ella és la Phyllis Schlafly, interpretada per la Cate Blanchet. Tant la Mrs. Schlafly com tota la resta de personatges que surten a Mrs. America van existir a la vida real i, de fet, surten amb els noms i cognoms propis de les protagonistes d’aquella lluita. Entre elles les líders més conegudes del moviment Pro-ERA (Equal Rights Amendment): la Gloria Steinem, que encara viu, i la Betty Friedan, morta el 2006.
Dins d’un context de plena guerra freda entre la Unió de repúbliques soviètiques i els Estats Units, de moviments anti-bel.licistes, lluites pels drets dels afroamericans i de les dones, sorgeix la figura conservadora de la Phillys Schlafly, mare de sis fills, mestressa de casa i dona de l’advocat John Fred Schlafly. La Phillys ja havia escrit algun llibre sobre defensa nacional quan funda l’Eagle Forum, una organització anti-abortista i contrària al matrimoni gay. Hi ha una escena a l’inici de la sèrie que sembla el punt d’inflexió en la vida de la Phillys Schlafly: se la veu a ella al rebost de la cuina amb una capsa de llibres d’entre els quals n’agafa un: és La Mística de la Feminitat de la Betty Friedan. En aquell moment vaig agrair haver llegit el llibre, perquè pots entendre millor la sèrie. De seguida crida l’atenció com la presidenta de l’Eagle Forum entra en constant contradicció. Mentre aboga perquè la dona s’estigui a casa, a ella li ofega estar-s’hi. Es busca l’excusa de l’organització anti-feminista per tenir un motiu de ser com a persona. Mentre proclama que la dona no arriba al matrimoni per canviar el seu marit, sinó per amotllar-s’hi, ella es posa a estudiar dret als cinquanta anys malgrat que el seu marit no ho veu amb bons ulls. Mentre està per l'organització i estudiant dret no s’ocupa de les tasques de la llar, doncs té una dona (negra) que se n’ocupa. I dels fills que encara té en edat escolar se’n fa càrrec una cunyada soltera que viu amb ells. La mou l’ambició política d’arribar fins a la Casa Blanca malgrat ser finalment descartada pel Ronald Reagan.
A la Betty Friedan se li dedica només un capítol, malgrat va estar activa fins que va morir. A la sèrie se centren més en el personatge de la senyora Schlafly i de les feministes més joves, com la Gloria Steinem, que era periodista, la Brenda Feigen, llicenciada en dret per Harvard, o la Jill Ruckelshaus, assistent en cap de la Casa Blanca amb el president Ford, i de les poques republicanes activistes pro-ERA.
Deixant de banda que els personatges s’ajustin més o menys a la realitat, a Mrs. America es palpa constantment el malestar que no té nom de què parla la Betty Friedan al seu llibre. La pròpia Schlafly el pateix tot i encobrir-ho. I especialment es reflecteix a través de dues dones membres de l’organització conservadora de la Phillys Schafly: L’Alice Macray, que mica en mica es va refugiant en la beguda i finalment decideix treballar per tenir el seu propi sou i ser autònoma en les seves decisions. I el personatge de la Pamela, una jove que té embarassos no desitjats dins del matrimoni i que es veu totalment dependent del seu marit i lligada a un munt de fills que no vol tenir.
Altres aspectes com qui se’n fa càrrec de les persones grans, el canvi hormonal durant la menopausa, les relacions sexuals forçades dins del matrimoni, l’amor lliure o l’homosexualitat, també es van deixant veure a través de les vides de tots els personatges, diguem que toca una mica totes les tecles sense acabar d’aprofundir del tot, però tenint en compte la brevetat de la sèrie (9 episodis), penso que ho narra prou bé.
A data d’avui encara falten dotze estats dels E.U.A. per ratificar l’esmena per a la igualtat de drets. En la seva base el que busca l’ERA és garantir els mateixos drets per a tots els ciutadans sense distinció de sexe en assumptes com el divorci, la propietat i la feina.
La Betty Friedan va rebre el premi Pulitzer l'any 1964 per La mística de la feminitat.
dimecres, 15 de juliol del 2020
fistful of love
Parets del Vallès, 24⁰ C a l’oficina, 11 del matí.
Ens arriba el brunzit del motor dels cotxes de competició que donen voltes al circuit des d’ahir. Tinc l'A. asseguda dues taules més enllà. Es gira i la sento: "Hosti tu! El meu jefe és el millor profe d’anglès que tinc." Em giro i li dic: "Per?" Mira la pantalla i em diu: FISTFUL, no ho havia escoltat mai. L'A. va estudiar l’últim any de màrqueting empresarial a Carolina del Nord, té un bon anglès amb un marcat accent de Sabadell. Però és cert que cada vegada que descobreix una nova paraula ja sigui en anglès o en francès, ho fa saber meravellada. L’altre dia em va cridar perquè m’acostés fins el seu ordinador. "Mira, mira, no havia vist mai aquesta expressió: TANT PIS!" La veritat és que jo tampoc. Després d’una operació comercial frustrada i d’uns quants encreuaments d’e-mails, el distribuïdor de Casablanca li responia amb un QUÈ HI FAREM! Se la veia satisfeta. No pel resultat del no-negoci en sí, sinó per l’adquisició d’una nova paraula en el seu diccionari francòfon.
Ens arriba el brunzit del motor dels cotxes de competició que donen voltes al circuit des d’ahir. Tinc l'A. asseguda dues taules més enllà. Es gira i la sento: "Hosti tu! El meu jefe és el millor profe d’anglès que tinc." Em giro i li dic: "Per?" Mira la pantalla i em diu: FISTFUL, no ho havia escoltat mai. L'A. va estudiar l’últim any de màrqueting empresarial a Carolina del Nord, té un bon anglès amb un marcat accent de Sabadell. Però és cert que cada vegada que descobreix una nova paraula ja sigui en anglès o en francès, ho fa saber meravellada. L’altre dia em va cridar perquè m’acostés fins el seu ordinador. "Mira, mira, no havia vist mai aquesta expressió: TANT PIS!" La veritat és que jo tampoc. Després d’una operació comercial frustrada i d’uns quants encreuaments d’e-mails, el distribuïdor de Casablanca li responia amb un QUÈ HI FAREM! Se la veia satisfeta. No pel resultat del no-negoci en sí, sinó per l’adquisició d’una nova paraula en el seu diccionari francòfon.
Tornant a les 11 del matí d’avui, als 24 graus i al brunzit dels motors entrant pels vidres fumats de les finestres, abans que em tornés el significat li he respost emocionada: "Ah, sí! ja sé que vol dir fistful: GRAPAT!" Ella, al mateix temps, assentia perquè ja ho havia buscat per internet, tancant el puny enlaire en un gest molt llatí de donar significat a les coses amb les nostres mans. Hem rigut les dues. "I saps per què ho sé?" He seguit. Per una cançó que és una passada dels Antony & the Jonhsons que es diu "Fistful of Love". (D’aquí la meva emoció). "Ah sí? Ara que ho dius, mai hem parlat de música amb el meu jefe". M’ha dit l'A. "Doncs per començar ja tens una bona excusa amb aquesta cançó, rock simfònic del bo". "I ara que ho parlem, avui me la posaré, que fa molt que no l’escolto". Després l'A. ha seguit callada la resta de les hores, com sol estar sempre, tret que descobreixi una nova paraula i ens ho faci saber meravellada.
*Escrit el 24/07/19
(Fistful of Love és una cançó de desamor de l’artista nord-americà Antony and the Johnsons que va treure l’any 2005 amb l’àlbum I’m a bird now, i que vaig descobrir gràcies a La vida secreta de les paraules de la Isabel Coixet.)
*Escrit el 24/07/19
dissabte, 4 de juliol del 2020
des d'urgències
Les gases esterilitzades i els guants de làtex reposen ordenats al costat dels catèters, l'heparina, el clorur sòdic i l'actocortina.
Un so, lleuger i constant, resideix al box que mesura la freqüència cardíaca del seu cor. Mig cor, de fet, des de fa 13 anys que va patir el primer infart. La llitera on jeu estirat no és gaire còmoda des de dissabte, quan el van ingressar amb símptomes d'un nou infart. A fora, al mostrador, un rebombori important. Els metges, un dels quals amb accent veneçolà, comenten la mort del compositor mexicà Juan Gabriel i diuen no-sé-què de la Pantoja, mentre l'aparell de la pressió mesura la tensió al seu braç dret: 95/58. Ara reposa i la té un pèl baixa.
Abans hem estat comentant l'estat (no-estat) del govern (no-govern) actual i, sense perdre el seu intrínsec sentit de l'humor, m'explica que la passada nit al box del costat una dona li feia fer gimnàs al pacient veí: "ahora flexión número uno; venga va, ahora la número dos, Omaaar..."
- Sembla que a la tercera flexió no hi ha arribat, l'Omar- em diu.
- He portat un llibre de contes del Quim Monzó, vols que te'n llegeixi un, papa?
Assenteix amb el cap. Li llegeixo El perquè de tot plegat, un d'un home que s'entesta tant sí com no a parlar amb una pedra. Ens trenquem de riure els dos, malgrat el dolor no perd el sentit de l'humor. Mira que és bo, eh? Li dic. Segueix assentint mentre riu. Està dèbil.
- He portat un llibre de contes del Quim Monzó, vols que te'n llegeixi un, papa?
Assenteix amb el cap. Li llegeixo El perquè de tot plegat, un d'un home que s'entesta tant sí com no a parlar amb una pedra. Ens trenquem de riure els dos, malgrat el dolor no perd el sentit de l'humor. Mira que és bo, eh? Li dic. Segueix assentint mentre riu. Està dèbil.
Un jove infermer amb accent andalús entra discretament per anotar a l'historial la pressió diastòlica i sistòlica que indica el monitor. I a fora, al mostrador, segueix el rebombori. Els metges comenten un dessagnat d'algú i al pacient veí del costat, acabat d'ingressar, li han de fer una colonoscòpia, amb una patologia encara per diagnosticar.
Un soroll de rodes, el carret de la neteja, la dona que passa la baieta i es dirigeix al box número 23, ara ja buit. Unes crosses que grinyolen pel passadís d'algú altre que marxa content i el cardiòleg que entra al nostre box. Són les 11h10. La mecànica és la de sempre: respira fort, ara no respiris. Unes auscultacions dels moviments valvulars i uns resultats previs que confirmen una nova lesió al cor. "Es fa necessari un nou cateterisme".
El meu pare reposa estirat a la llitera, pensatiu, i s'adorm, malgrat que al mostrador el rebombori important segueix.*
*Vaig deixar-me el Perquè de tot plegat al box d'urgències de l'hospital de Granollers aquell dia, però crec que si el tingués a la prestatgeria de casa no guardaria tan bon record del llibre.
(Escrit el 30/08/16)
*Vaig deixar-me el Perquè de tot plegat al box d'urgències de l'hospital de Granollers aquell dia, però crec que si el tingués a la prestatgeria de casa no guardaria tan bon record del llibre.
(Escrit el 30/08/16)
dimecres, 1 de juliol del 2020
plantago major
Al pati de casa hi tenim uns viburnums que vam plantar l'octubre del 2005, quan vam venir a viure a Sant Antoni. Amb prou feines feien mig metre llavors. Ara fan una tanca vegetal espesa i alta que només fa que créixer i créixer, primavera rere primavera. Sort del meu nebot Aitor, que ve a podar-la i donar-li forma cada mes de juny. Aquest any, entre el confinament pel coronavirus i l'aigua que ha caigut des del Glòria, les plantes havien adquirit una dimensió que m'impedien veure el Gran plataner des del menjador de casa. No m'agradava. Finalment avui ha pogut venir. Ho ha fet acompanyat del seu amic Joan de cal Sayco, a qui recordava com un nen de cabells rinxolats quan tenia deu anys. Ara en deu tenir trenta-cinc. Entre tots dos han enllestit la feina abans de dinar. Gràcies a ells he descobert que tinc plantago entre la gespa del pati, que m'han recomanat fer-me en infusió per als mals de gola. L'Aitor m'ha ensenyat a identificar-lo: les fulles tenen set nervis per la part del darrere i hi surten uns filets del pecíol. "També les pots posar a l'amanida, com el trèbol, que és comestible". Llavors he recordat que quan el Gerard era petit i patia bronquitis sovint, havíem comprat xarop de plantago a l'herboristeria. El seu nom en castellà és llantén i sí que li havia anat bé, sí. També li donàvem el salbutamol quan les agafava molt fortes. Per sort allò li va marxar quan va fer set anys.
Just abans d'anar-se'n, el meu nebot s'ha interessat pel darrer llibre que he publicat, i el Joan de seguida m'ha preguntat sorprès si escrivia. Sempre assenteixo dient que hi passo estones entretinguda. Encara em fa una mica de tall exposar-ho quan em pregunten directament. Però he de respondre, és clar. Quan li he dit que per a l'any que ve publicaria un assaig d'un escriptor americà, "del Bukowski, no sé si el coneixes..." Bukowski! ha exclamat el Joan, "I tant que el conec! Era una mica canalla". I ha rigut. Jo també amb ell, i li he dit: el que vull és desmitificar això, precisament.
Tinc el plantago major sobre el marbre de la cuina, a punt per fer-ne infusió i els viburnums recent podats. Ara ja fins l'any que ve.
![Plantago major.jpg](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/6/6e/Plantago_major.jpg)
![Plantago major.jpg](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/6/6e/Plantago_major.jpg)
Subscriure's a:
Missatges (Atom)